Creatii literare - ARMAND STERIADI

ARMAND STERIADI

S-a născut la 28 august 1967, în Bucureşti. Specialitate principală: filologie romanică; critic de artă, de teatru, film şi literar, colaborator la revistele de literatură şi artă „Familia”, „Vatra”, „Apostrof” și „Tomis”. Cercetător principal (specializarea sociologia culturii) la Institutul de Sociologie al Academiei Române „Dimitrie Gusti”. Consilier artistic al Galeriei Virtuale de Artă Contemporană Românească cu vânzare, FANART (director general Speranţa Ştefănescu). De asemenea, colaborator permanent la revista afiliată galeriei, „Acropolis”.

Poemele de mai jos fac parte din volumul aflat în pregătire „Somnul crizantemelor”.

VEŞMÂNTUL SAU INIMA CA STARE DE PLUTIRE

(În memoria lui Marguerite Yourcenar)

Sunt cel care-ţi invidiază

pământul sub care stai, pe care treci

căci ţi l-ai aşternut pe tine, pe de-a întregul

furându-mi-l, călcând în vârful degetelor, şoptit

(precum umblai când îmi păzeai de iarnă somnul);

Tu nu mi-ai dat răgaz

Nici măcar să-ntorc capul,

şi mi-ai furat pământul,

sub care trebuia sa m-aştern.

Nu ţi se potriveşte tăcerea, e-n zadar…

e mult prea greu,

şi totuşi, l-ai îmbrăcat

fără de teamă, fără să bănuieşti măcar,

ochii mei pipăind în beznă

litera sacră a despărţirii…

Şi nici n-ai mai întors capul

să te priveşti în oglindă

ca o ultimă respirare…

SĂRBĂTOARE SAU RUGURI DE CUVINTE

(André Gide, „Fructele pământului”)

Întoarce-te chiar numai pentru o zi,

De sărbători, când toată lumea se duce acasă,

Când masa e un iaz foşnind de lumini,

Când paharele sunt păsări cântătoare.

Suflând în palma ta încremenită

să ţi-o-ncălzezsc cu sărutări,

lumini de lebede să-şi ia zborul

Din tristele mele lumânări…

Îţi aminteşti,

ne-apropiam alunecând tăcute, lacrimi neplânse –

două umbre de celeste

pe abur de iluzie şi tăcere,

pe antice dale pierdute de putere

de suspendatele grădini cu crini uriaşi înmiresmate,

nemaivăzute…

Două umbre ne-a fost să fim, miresme îmbălsămate,

cu aripi plecate,

spre-alte locuri trecând, lumi necunoscute,

lumi îndepărtate…

PERPETUUM MOBILE

(În memoria lui Cesare Pavese)

Aş vrea să-ţi spun lucruri pe care le

cunoşti

şi lucruri pe care nu le cunoşti,

lucruri pe care le-ai cunoscut

ca o brăţară ce-nconjoară,

şi mâna ta şi mâna mea.

Şi-aş vrea

să îţi mai spun lucruri pe care nu le-ai ştiut

din zilele ce se vor naşte argintii…

Căci lucrurile-aceste, pe care nu le cunoşti

sunt nişte viaducte

bine înfipte-n pământ,

iar celelalte sunt asemenea unor fructe nemaivăzute,

fructe de aur,

cu tainice frunze de vânt…

De-ai sta nemişcată, imobilă

ai fi o statuie înzestrată cu zâmbet divin…

Aşadar, mişcă-ţi, te rog, săgeţile ochilor

puţin…

CÂNTECUL DIN VECHIME

(Pentru Emily)

Acesta-i plumbul, aceasta e marea,

acesta-i cântarul şi-acesta e meiul.

Poţi să le iei pe toate, poţi să le furi

şi mai poţi de asemeni să le dobori

cu indiferenţa unei poveşti străvechi…

Nu mai străbaţi niciun timp,

niciun an nu te-apasă, nu te inundă

nu mai eşti cea aleasă, nu mai intri în niciun fel de joc…

Mâna nu-ţi mai tremură,

spatele ţi s-a îndreptat,

ceea ce ieri era un suspin – (azi) e un nor ce se-nalţă…

Eşti din stirpea vechilor parţi;

ai genele prelungi, domoale,

şi mai presus…

ai zâmbetul din ultima clipă

pe care, neîncetat, îl împarţi

cu zeii cei surzi…

Contents