Creatii literare - DUNIA PĂLĂNGEANU

DUNIA PĂLĂNGEANU

Scriitoare, poetă, prozatoare, publicistă, Dunia Pălăngeanu s-a născut la 14 martie 1954, la Giurgiu. Este membră a Uniunii Ziariştilor Profesionişti din România (UZPR) şi a Societăţii Scriitorilor Români (SSR). Personalitate a vieţii culturale giurgiuvene, Dunia Pălăngeanu este cadru didactic, absolventă a Institutului Pedagogic din Giurgiu, fost director al Casei de Cultură „Ion Vinea” şi a Universităţii Populare Giurgiu, coordonator al Centrului Zonal pentru Educaţie Permanentă Giurgiu.

Se numără printre fondatorii revistei culturale „Valahia”, este redactor şef al publicaţiilor de literatură şi artă „Sub zodia Luceafărului” şi „Donaris”, preşedinte al Cenaclului literar „Luceafărul” şi fondator-coordonator al Cenaclului transfrontalier de Literatură şi Artă „Constelaţii Dunărene”. A fost reporter la televiziunea locală „Muntenia TV” şi realizator de emisiuni folclorice la televiziunea „Diva TV”.

Volume publicate: „Scrisori provinciale” (versuri, 1994); „De vorbă cu îngerul meu păzitor” (1995); „Rugă pentru dimineţile oraşului” (versuri, 2002); „La turnul cu ceas” (versuri, 2013); „Remember literar-Cenaclul Luceafărul în pagini de presă” (publicistică, 2014); „Cărticica de vacanţă” (versuri pentru copii, 2015).

Dunia Pălăngeanu este laureată a multor concursuri şi festivaluri literare din România şi Bulgaria, iar pentru activitatea sa a fost răsplătită cu numeroase distincţii, diplome şi medalii.

CÂNTECUL DUNĂRII

Cântecul Dunării astăzi ascult,

un cântec străvechi, început de demult

pe cheiul negru, noaptea sub lună

legănat de corăbii, de valul spumă.

Cu-nfiorare Cetatea l-ascultă,

e vifor de paloş, de săbii în luptă,

sau uneori, sirenă la mal

purtând despletită eşarfa de bal.

Dragoste, ploaie, viscol, furtună,

e-n cântecu-acesta ce aprig răsună,

soare arzând, palpitând la catarg,

pescăruş poleit de luceafăr în larg.

Istorii întregi şi viaţă şi moarte

vals nesfârşit, strigăt şi şoapte,

poveşti aninate-n năvod de pescari

dimineţi îmblânzite de marinari.

Pe toate le simt şi le ştiu pe de rost,

de parcă în toate-am trăit şi am fost,

cântecul Dunării e cântecul meu,

îl las moştenire astăzi şi eu…

IMNUL CĂRŢII

Intru azi în templul cărţii

Ostenit de mult umblat,

Şi de-ntreg tumultul vieţii

Sufletul mi-e vindecat.

Alinare şi lumină

Îmi aduci cu un fior

Prin a cărţilor grădină

Însetat încep să zbor.

Mă înclin în faţa slovei

Astăzi la altarul sfânt,

Nu-i în lume bucurie,

Cum e cartea pe pământ!

INVOCAŢIE

Muza mea, vino,

până când nu se stinge

acest fremătător astru

care mi-a ars sufletul

în nopţile de veghe,

răscolind pustiul din mine.

Te caut disperată,

brazde răsar

prin tenebrele înmiresmate

din care vreau să ies –

umilă carapace

în care nisipul luminează

de trupurile licuricilor

pierduţi prin marea

de nelinişti.

POETUL

Ca o cetate

răsărind din talazul

înşelător al mării

e poemul acesta

pe când zorile

se depărtează tot mai mult

corăbii prelungi

părăsind ţărmul iubit.

Ostenit eşti, poetule,

când ancorezi, în sfârşit,

lăsând în urmă valul aspru

pe care corabia naufragiază

ca o himeră albastră,

departe de portul flămând…

FIOR DE TOAMNĂ

Spune-mi, că eşti bine,

Cerul e departe,

Veştile de soare

Stau strivite-n carte.

Spune-mi, că eşti bine,

Ploile sunt reci,

Se-aprind felinare

Amintind că treci.

Au plecat în grabă

Stol aprins de veri,

Nu ştiu ce e astăzi

Şi nici ce-a fost ieri.

Simt fior de toamnă,

Rătăcind prin mine,

Insomnii se-anină,

Spune-mi, că eşti bine.

TOAMNA POEŢILOR

Doamne, îţi mulţumesc,

pentru toamna din grădină,

ziua se-ascunde-ntr-o nucă –

e-o altă lumină

ce cade pe foşnetul

frunzelor reci,

şi-un parfum de gutuie

adastă ori pe unde treci,

vinul se cuibăreşte

în ulcioare, senin,

mi-e sufletul plin

ca o zorea agăţată

în cuiul din poartă,

şi-atâta culoare

invadează ca o oaste

nemărginirea,

voluptoasă trece ea, Doamne,

pe alei, întorcându-şi privirea

toamna aceasta, din noi,

răscolindu-ne firea

cu ploi pătimaşe

şi-i frig prin oraşe…

ne-adunăm primeniţi

în cuvânt,

ca s-aprindem focuri,

Doamne, în zori, pe pământ.

CÂNTEC DE DEMULT

Vas rotund de lut

cântecul ţi-ascult

legănat de rouă

când e lună nouă

alinat de şoapte

de greieri în noapte

descântat în zori

cu aripi de flori

pasăre măiastră

sus pe casa noastră

brâu roşu vărgat

la margini de sat

horă avântată

mândră preacurată

cu cosiţă neagră

şi struguri în salbă.

Contents