Creatii literare - MIHAELA-MARIANA CAZIMIROVICI

MIHAELA-MARIANA CAZIMIROVICI

Născută, cu numele anterior Georgescu, la Ploiești, județul Prahova, în data de 19 octombrie 1967. Este căsătorită și trăiește în București. Absolventă a Universității Politehnica din București, Facultatea de Știința și Ingineria Materialelor (1991) și a Universității Creștine „Dimitrie Cantemir”, Facultatea de Management Turistic și Comercial (2009), în prezent fiind doctorand la Universitatea din București, Facultatea de Litere. Cărți publicate: „Adevărurile lutului” (poezii, 2014), „Când fluturii nasc cioburi” (poezii, 2015), „Aer” (roman, 2015), „Arhitectura cuvântului” (cronică, eseu, recenzie, 2017). Volume colective: „Orpheon 2 – Tradiție și modernitate” (antologie – 2016), „Almanahul revistei «Sintagme literare»” (2017).

Participă activ la nenumărate evenimente literare, precum cenacluri, cercuri literare și ale dramaturgilor, lansări de carte, prezentând fragmente din operele proprii.

În anul 2016 a câștigat „Premiul pentru poezie”, pentru volumul „Când fluturii nasc cioburi”, la concursul „Cartea anului 2015”, organizat de Cenaclul literar „AntiM”, din București.

SUNT CHIAR EU

se strecurau și viperele

în visul meu

dar călcam pe ele și

dispăreau

apăreau mereu în alte locuri

și râdeau

căci știau meteahna mea

vedeam totul în pământ

vedem totul în ființa aceea

care

zice-se e a mea

PICĂTURA DE OS

favoritul ei

era tunetul

nu putea fi măsluit

nici alungat printre sălcii

se risipea doar

în certitudinea

aceleiași frici năucite

prin spălare

prin restrângerea norilor

cu ochii spre pumnul de țărână

reîntrupat

DĂ TÂRCOALE

optase

de cele mai multe ori

pentru crinii

relansați pe orbita negrului

iar caii se mulțumeau

cu un fel de mască

ceva mai hâdă

decât altădată

drumul se scurtase deja

de acum trei zile

CUTIA ÎNCĂ DESCHISĂ

te-aș fi pus să

ghicești

fiindcă marginea timpului

recupera

absolut tot ce mai rămăsese

neexplorat

netrăit

gata

nu se mai putea

pierde nimic

ÎNAINTE DE-NGROPARE

le-a lovit pe toate

cred

nici nu era nevoie

să le mai numere

cine și-ar mai fi pus

și problema lor

erau atât de insignifiante

plecau

erau atât de importante

rămâneau

cu pământul acoperitor

NAIVITATE

când am trecut pe-acolo

vopsiseră deja-nserarea

nu-mi mai reveneam

din uitare

umblam desculță

ziceam eu

printre așchii

dar atingeam numai petale

până când m-am împiedicat

de propria-mi inimă

O PLECARE ȘI-ATÂT

dar am renunțat la ea

și m-am oprit la

capătul gândului

nu pasul îmi spunea ce să fac

nu ziua îmi șoptea despre lumină

floarea îmi deschidea

ușa

spre viitorul înecat

în amintirea ta

chiar nu mai știu exact

cum erai

chiar nu mai înțeleg

de ce ai fost

AMINTIRE PURĂ

altădată m-aș fi blamat

că te găsesc

din când în când

exact pe cărarea merilor

sunători

scormonind prin pământ

uluind lumea că exiști

încă

pentru mine

înțeleg

COMENZI

forfotă

mereu chinuită de existența ei

acum liniște

eu i-am spus despre ea

și tot eu i-am dat voie

să existe

se pare că fac față

Contents